Katter har levt i det som är dagens Istanbul i tusentals år.
De har sett välden komma och gå, och hur staden har krympt och växt.
Många vill dem väl, men nån herre har de inte.
Dyrkade, avskydda eller nonchalerade-
- är de ändå en del av allas liv.
I Istanbul är en katt mer än bara en katt.
Katten förkroppsligar det obeskrivliga kaoset, kulturen-
- och det unika som är Istanbuls själ.
Utan katten skulle Istanbul förlora en del av sitt väsen.
Det finns inget liknande nån annanstans på jorden.
Hon har blivit en riktig jägare. Hon förändrades när hon fick ungar.
Förut sov hon bara. Tog det lugnt hela dagarna.
Ibland pratar jag med henne, och hon svarar.
Hon är verkligen envis.
Man säger åt henne att gå, men hon bara stirrar.
"Jag går ingenstans", säger hon. "Jag kommer tillbaka. Försök inte."
Hon är verkligen egensinnig. Hon har personlighet.
Katter kan vara stora personlig- heter. Det syns i deras ansikten.
Det är fel att stänga in dem för att vi vill klappa dem.
Det finns många där ute som vi kan klappa.
Det viktiga är att vara på samma våglängd, och kommunicera.
De känner vilka som tycker om dem och inte tycker om dem.
De utstrålar god energi och absorberar din dåliga.
Vi är lyckligt lottade. De är bra för mig. Nu är det dags igen.
Ut och kolla läget. Hon kommer och går.
Hon kom hit en dag och då hade hon fått ungar.
Hon ville visa sina ungar för mig. Det är fascinerande.
De är precis som människor.
Den kärleken... Den som inte älskar djur kan inte älska människor.
Så mycket vet jag.
Bengü!
Bengü! Kom, tjejen.
Hon var en av fyra kattungar.
Hon var den tanigaste, och den fulaste.
De andra tre flyttade, men hon blev kvar. Ibland blir jag arg på henne.
Jag kan vara på dåligt humör, men jag skulle aldrig slå henne.
Jag säger åt henne att gå, men hon kommer tillbaka.
Vi har haft Bengü i åtta eller nio år.
Hon kom som kattunge och blev kvar.
Bengü älskar att bli klappad.
Hon älskar omvårdnad. Hon svimmar nästan.
Det är inte lika dramatiskt som i filmer, men jag letar efter henne.
Om jag inte ser eller hör henne, och hon inte är här på morgonen-
- blir jag orolig och letar efter henne. Hon är som ett barn.
Bengü är känslig. Om man klappar nån annan blir hon svartsjuk och surar.
Så hon är känslig.
Ja, just det. Där ska det klias.
Då blir hon salig. Och sen här. Och här.
Titta, vad hon njuter.
Du kan verkligen njuta av livet.
Bengü har fått ungar, men jag vet inte var.
Om du försöker ta hennes ungar får du med henne att göra.
Jag har hört att man alltid hade skeppskatter förr.
För att absorbera överskottsenergi. Själv tycker jag om radband.
Katten är också bra för mig.
Vi har blivit vana vid henne. Hon tillhör familjen.
Hon kommer och går som hon vill. Och pratar oavbrutet.
FÖR KATTER OCH HUNDAR
Om du inte vill törsta i nästa liv, rör inte skålarna.
De kan inte flyga bort som fåglarna.
Det är vårt ansvar att ta hand om dem.
Katter, i motsats till hundar, lär vara medvetna om Guds existens.
Hundar tror att människor är Gud, men det gör inte katter.
Katter vet att människor är mellanhand för Guds vilja.
Att klappa en katt får mig att känna mig trygg.
Vi talar inte samma språk, men vi kommunicerar genast ändå.
En relation med en katt måste vara som att vara vän med en utomjording.
Man får kontakt med en annan livsform-
- öppnar en kommunikationslinje och startar en dialog.
De är främmande för oss.
De är annorlunda både fysiskt, mentalt och kapacitetsmässigt.
Ändå kan vi ha en relation med dem.
Jag kan inte ersätta deras mamma, men jag gör vad jag kan.
Undrar om jag borde mata dem igen.
Okej, ni ska få mat.
När de är mätta piper de inte.
De är jättehungriga.
Nån lämnade dem borta vid affärerna.
De tänkte att jag skulle hitta dem.
Jag var med om en sak med en katt för 15 år sen.
Min båt sjönk vid en storm.
Jag betalade för den genom att sälja allt jag hade, så jag fick den.
Efter en knapp vecka sjunker båten.
Sen går jag där borta vid stenarna...
Det här är fantastiskt.
Jag får syn på en katt som leder mig till en plånbok.
Den hade precis samma färg som den här. Exakt.
"Mjau, mjau!" Jag undrade om den hade rabies. Jag var lite rädd.
Jag gick och drack te, men tänkte på plånboken.
Kaféägaren frågade vad det var. "Det är nåt skumt", sa jag.
Jag reste mig och tittade i plånboken...
Jag svär, jag behövde 120 lira, och det låg 120 lira i plånboken.
Den som inte tror mig är en hedning. Tänk dig. Herregud.
Vilken gudagåva. Det var så min kärlek till djur började.
Efter att jag hittade plånboken började jag ta hand om katter.
Men det är inte lätt att ta hand om katter.
De måste få mjölk om de ska överleva.
De här är så stora att de klarar sig.
Men efter några dagar utan omvårdnad skulle de dö.
De överlevde i den varma kartongen.
Sen kom den knubbige och tog hand om dem. Han är som deras mamma.
Både far och mor. Han är båda delar för dem.
Ni har två barn där hemma. Ni vet hur det är att vara förälder.
Ja, det är tufft.
Det finns en del möss här.
Vi människor ger dem inte mycket plats att leva.
Men de är i vägen. Det är inte bra att de är runt människor som äter.
Vi funderade på råttgift.
Men precis när vi tänkt låta mössen dö av sig själva-
- dök det här lilla lejonet upp.
Han tar hand om dem på nätterna, precis som naturen har avsett.
Det är hans plikt att jaga möss.
Han jobbar för maten.
Du vet vad man brukar säga. Att man gör nånting rättvisa.
Det gör han. Han gör rättvisa åt kärleken han får.
Vi är tacksamma mot honom.
Livet är underbart. Om man vet hur man ska leva.
Man kan älska om hjärtats ögon är öppna.
Allt är vackert med kärlek.
Om man kan njuta av närvaron av en katt, en fågel, en blomma...
Vad kan jag säga...? Då är hela världen din.
Hon är tuffast av alla honorna.
Trubbel för alla fiskare. En fisktjuv.
Hundarnas ärkefiende.
Hon jagar dem allihop. Även en pitbullterrier.
Hon är grannskapets psykopat.
Hon tycker inte om mjuk kärlek.
Det ska vara hårdhänt kärlek.
Hon startar högst upp vid kyrkan-
- och patrullerar hela området.
Hon är verkligen intressant. Det enda hon stjäl är fisk.
Hon står utanför fiskhandlarna och vägrar gå om de schasar bort henne.
Hon ratar ansjovis och makrill. Hon vill ha blåfisk.
Sen får hon fiskarna att jaga henne ända hit.
Hon gillar att leva ett liv i lyx.
Hon får även sin make att respektera henne.
Hon jagar bort honom.
Hon går, så att han kan äta.
Nu är det Osman paschas tur.
Men hon vill inte att han går till nån annan heller.
Sötare flickor än Psycho har nämligen dykt upp.
Det är en instinktiv svartsjuka.
Hon är som en ilsken hemmafru.
En svartsjuk fru som inte lämnar mannen i fred.
Och ingen annan får komma i närheten av honom.
Hon kommer när hon vill ha kärlek.
Och när hon är nöjd går hon.
Men jag får passa mig. Jag tog tag i hennes svans och hon bet mig.
Hon gör som hon vill. Det är viktigt för mig.
Att hon aldrig kompromissar med sin frihet.
Hon har kampvilja.
Det gillar jag.
Hon har egenskaper människor skulle ha.
Deras hållning är feminin.
Jag ser inte sån elegans hos kvinnor längre.
Vi har förlorat det. Men katter för sig så väl.
Speciellt i det här landet, i en sån här stad-
- är det svårt att vara kvinna.
Att uttrycka sin kvinnlighet och vara vågad.
Om man är kvinna, och kanske söt och rar-
- känns det som man måste förklara sig.
Om man är ensam långa perioder skärps ens djuriska instinkter.
Det borde vi kanske utveckla mer.
Och inte vara så mänskliga och moderna.
Man känner vilddjuret inom sig.
Alla borde upptäcka det i sig själva.
För katter räcker det att existera. Och de är självsäkra.
Men vi nöjer oss inte. Vi ska alltid ha mer.
Det förgiftar vår själ och förstör allt.
I en nära framtid, om två eller tre år-
- har vi kanske inga katter kvar på gatorna här.
De har sina egna personligheter, precis som människor.
Somliga vill ha ömhet. Andra berättar om sina problem.
En del är diskreta och tystlåtna. Andra är ambitiösa.
Och en del är dryga.
Som en dam som inte nedlåter sig till att hälsa.
Katter är precis likadana. En del ser inte ens på mig när jag ropar.
De har samma karaktärsdrag som människor.
Deniz! Deniz!
Han var så liten. Han satt där uppe och tittade på mig.
Vi undrade var den lille killen kom från. Jag tog ner honom.
Vem vet var han kom från?
Han var ung och ganska ilsken.
Några månader senare började han närma sig oss för att få mat.
När vi kunde klappa honom var han tam.
Nu har han blivit en väldigt snäll katt.
Det har förändrats de senaste fem åren efter att de här husen byggdes.
Förr var det grönt här med fruktträdgårdar.
Det fanns trädgårdar där man hade odlingar.
Med husen försvann naturen.
- Kära nån! - Titta. Sju fina kattungar.
Det är synd om de river husen här.
Jag vet inte vad vi ska göra. Det ska bli en stor gata.
De vill ha en förbindelse mellan husen.
Vi är mer oroliga för katterna än för vad som ska hända med oss.
Om det här rivs, vilket är troligt, blir de lämnade åt sitt öde.
De kommer att sakna gatorna. Det finns jord här ute.
Så de kan göra ifrån sig. Det är svårare inomhus med kattsand.
Men här ute kan de krafsa...
- Oj, var kom han ifrån? - En äldre katt gav sig på honom.
- Jag tänkte genast på dig. - Vad ska vi göra med dig, lilla vän?
Stackars liten.
Är han död, tro?
Han fick nog stryk av en större katt.
Men sån är naturen. Det händer.
Min första var speciell. Inte bara för att hon var min första-
- men för att hon hade så fin personlighet. Hon dog av cancer.
Jag klädde på henne så hon inte skulle slicka sina sår.
Jag försökte hitta en katt som henne igen, men jag insåg-
- att det var lönlöst. Hon var unik.
Saknaden efter henne... I livet efter detta-
- är det henne jag vill träffa, inte min mormor.
Vi tillagar nio kilo kyckling varje dag.
De får inte torrfoder eller nåt konstgjort.
Min terapeut säger att jag försöker läka mina sår genom att läka deras.
Genom att mata dem och sköta om dem.
Mina sår måste vara väldigt djupa.
De har inte läkt än trots allt det här.
Jag läker nog när de läker.
Jag har haft svårt att hantera döden.
Jag accepterar döden som en realitet-
- men jag har svårt med saknaden. Det är mitt problem.
Nu ska vi dela ut frukosten.
Det är vår dagliga rutin. Sju dagar i veckan, även söndagar.
Vänta, gumman.
Kom, tjejen.
Mina små älsklingar.
Kom, så får du mat!
De var 60 stycken, men fem har dött de senaste två veckorna.
Det är alltid cancer. Inte bara människor drabbas, djur också.
Vi äter och dricker samma saker. Samma mat, samma vatten.
Vi har haft många katter. En del dog av ålderdom, andra blev överkörda.
Vi lärde oss att nåt man älskar kan försvinna en dag.
På så sätt utvecklade vi ett visst jämnmod.
Vi hade en kattkyrkogård. Min bror och jag begravde dem högtidligt.
Vi hade sett kors i vilda västern-filmer.
I "Den gode, den onde, den fule". Vi tyckte att de var häftiga.
Vi är inte kristna, men de är coola i filmer.
Vi kunde inte gravera små gravstenar så vi gjorde kors av kvistar.
En dag såg pappa oss och skickade oss raka vägen till en koranskola.
Så att vi inte skulle bli kristna. Vi sa att han inte behövde oroa sig.
Utan katterna hade min barndom varit jobbig.
Att bara umgås med människor räcker inte, särskilt inte bara vuxna.
Jag älskar katter som hänger i second hand-affärer-
- och sträcker ut sig bland gamla LP. Det är trevligt när jag tecknar.
Hon sover i lådan som en butikskatt. Jag tittar till henne ibland.
Om hon sover, jobbar jag vidare.
Att teckna är ett ensamt arbete, så en sovande katt är trivsamt.
Om de verkar otacksamma är de egentligen bara ärliga.
De behöver inte be om ursäkt, fast en del människor kanske tycker det.
"Du har fått mat, men vill inte sitta i knät."
De vill ha utdelning på investeringen.
Det låg en stor hamn här under det Osmanska riket.
Fartyg från Norge och andra platser la till här.
Sjömännen hade katter ombord för att hålla mössen i schack.
När lasten lossades smet katterna i land-
- och vandrade uppför kullen.
Sen missade de båten och slog sig ner här i Cihangir.
Nu finns det alla möjliga sorter här. Katter från hela världen.
Det är stor variation.
Senare byggde man de första kloakerna i den här delen av stan.
Enorma råttor terroriserade de som bodde här.
Det fanns en katt i vartenda hus-
- för att skrämma i väg kloakråttorna.
Vi kallade honom Mjölkbudet.
När han fått sin mjölk gick han.
Han var knappt ett år gammal och okastrerad.
Sen började han hamna i bråk med andra hanar över damerna.
Han blev sparkad och fick ena benet ur led.
Han blev hundbiten och fick ett hål i rumpan.
Men han är alltid på gott humör. Alltid glad.
En av mina grannar började kalla honom Sorglös.
Så namnet Gamsiz, "sorglös", fastnade.
Vår veterinär Elif trodde att Gamsiz var kär i henne.
Vi var till veterinären varannan vecka. Han hamnade alltid i bråk.
Han blev skadad eller så fick han en svampinfektion.
I månader uppsökte vi veterinären varannan vecka.
En gång var han hos veterinären en hel vinter.
Blir inte det dyrt?
Jo, men alla i grannskapet har löpande räkning hos veterinären.
Hos i stort sett alla veterinärer faktiskt.
Vi samlar in pengar till utgifterna.
All dricks går till katterna.
Gamsiz är en ligist. Han är aggressiv, tuffingen i grannskapet.
Men om man vill gå ut på kvällen-
- är det honom man vill gå ut med.
Han är en sån kille. Han är rolig.
Han gillar Laçin tvärs över gatan.
Hon säger att han kommer till hennes fönster och kräver att bli insläppt.
Eller så går han till ytterdörren om han vill in.
Ibland övernattar han också.
När han vill ha korv går han till Filiz.
Alla erbjuder nåt, men ibland väljer katten ut nån. Gamsiz har många.
Jag är huvudmänniskan i hans liv. Andra har biroller.
Eftersom jag bor på bottenvåningen kan katter lätt ta sig hit.
Jag får många besökare, men jag försöker hålla dem ute.
Jag har en egen katt. Murat tar inte bara hand om en katt.
Han sköter om många och känner dem.
Jag träffade Gamsiz på kaféet. Han låg på soffan.
När jag försökte sätta mig ner slog han till mig. Så träffades vi.
Sen dess har jag översköljt honom med kärlek. Sånt märker de direkt.
De minns om man har fått kontakt.
Han kom upp hit. Jag släppte inte in honom, men Gamsiz står på tvären.
Så här. Med en tass i luften.
Han tycks knacka på. Han gör alltid så.
Alla andra katter, mina också, står vända framåt.
Men han, oavsett vilket fönster han är vid, står vänd åt sidan.
Han är så charmig.
Och den där tassen gör att man lägger märke till honom.
Om man struntar i honom envisas han.
Speciellt om man är precis där han vill komma in.
Då blir han riktigt bråkig tills man tvingas släppa in honom.
Jag respekterar honom för det.
Han är så om sig och kring sig.
När han har bestämt sig för nåt, som att komma hit och äta Geces mat-
- då är det hans uppgift för dagen. Inget kan stoppa honom.
Kom, Gece!
Nu räcker det. Ut med er.
Ginger är ny här. Vi har inte sett honom förut.
Han har föresatt sig att ta över grannskapet.
Han slåss för sitt territorium. "My hood."
"Jag må vara ny här, men jag är stark. Jag har kvaliteter."
"Vänta bara, jag tar kontroll över det här området."
Det är hans attityd.
Det var det jag först beundrade med katter.
Jag trodde katter hade superkrafter som Spindelmannen och Stålmannen.
Jag har aldrig slutat hysa vördnad för dem.
Med sina nio liv, eller att kunna landa på alla fyra ben...
Om bara vi kunde det.
Vi landar på två, och de bryts som kvistar.
Jag fick åka tidigt i går. Tyvärr kunde jag inte ta med så mycket mat.
Jag kunde inte äta min middag med gott samvete.
Det är jobbigt att tänka på dem.
Många vänner vet vad jag gör, men de förstår inte varför jag gör det.
De tror att Gud ska sörja för dem.
Visst, men jag är mellanhanden. Det är bättre än att sitta på kafé.
Han är liten, men han föredrar fisk. En av dem har en ögoninfektion.
Så jag ska ge honom ögondroppar.
Man har lärt sig efter alla veterinärbesök.
Jag känner allihop. Här har vi mamma och alla fem generationer.
Jag minns hela hennes släkt.
Den som precis fått kattungar är lillasyster till den här.
På vintern söker de skydd under stenarna där.
De överlever genom värmen från havet. Det är deras enda hem.
Hon som just fått ungar saknas. Hon kanske kommer när jag ropar.
Jag fick en nervkollaps 2002. Då började jag ägna mig åt katter.
Det här gjorde mig frisk.
Jag var helt borta.
Det här är verkligen terapi.
Nu är jag lycklig, tack vare dem. Ingen medicin hade kunnat rädda mig.
De väntar på mig här. Det är snart matdags.
Jag blev frisk av att ta hand om dem.
Jag kunde inte prata eller skratta.
Men nu...
De får en att känna kärlek igen.
Precis när man ser katten, ser den dig. Det är ömsesidigt.
Jag är lite fascinerad av det gemensamma. Som en spegel.
Duman har varit hos oss i två år. Jag tror han blev utkörd nånstans.
Första kvällen-
- såg jag honom komma gående och klaga högljutt.
Han vill inte bli klappad som andra katter.
Han tigger aldrig av gästerna.
Jag insåg att han är olik andra katter. Han är belevad.
Även om han är hungrig kommer han inte in, fast dörren är öppen.
Han visar att han är hungrig genom att krafsa på fönstret.
Han är ett matvrak.
Han vet att hans favoritmat är här inne-
- så han blir ivrig varje gång han ser oss här.
Han var tjock, nästan fem kilo när han kom.
Veterinären rekommenderade diet.
Vi gav honom mindre mat, eller bara rökt kött.
Han fick Manchego eller den mjukare Emmental.
Och lite rökt kalkon.
Han kan vara väldigt kräsen med köttet han äter.
Han älskade rostbiff, men nu vill han bara ha kalkon.
Jag tror att han är rätt nöjd. Även om han strövar omkring.
Men han är aldrig med andra katter. Han är alltid ensam.
Ibland har vi hittat honom i avfallscontainrar.
Under den aristokratiska ytan är han fortfarande ett gatubarn.
På sätt och vis är gatudjur en kulturell symbol.
Istanbul och katter... Så många katter strövar omkring.
De har blivit ett kännetecken för Istanbul.
Gatorna verkar tomma utan katter, men det är en konstig situation.
Det är ett dilemma. Det finns inte plats för dem i staden.
Men i ett hem blir de mindre kattlika.
Våra bekymmer för hemlösa djur och för människor-
- är kopplade till varandra.
Problemen som gatukatter och andra hemlösa djur möter-
- är inte annorlunda än de problem vi alla möter.
Det vore lätt att se gatukatter som ett bekymmer-
- och hantera dem som ett problem.
Men om vi kan lära oss att leva tillsammans igen-
- kanske vi kan lösa våra egna problem när vi försöker lösa deras.
Jag tror faktiskt vi skulle kunna få tillbaka vår falnande humor-
- och återuppväcka vår långsamt döende aptit på livet.
Titta, hur han tyr sig till mig. Fantastiskt. Jag tackar Gud för det.
Eller hur, Bombis?
Lilla hjärtat! Visst, Bombis?
Gud säger att han prövar människor.
Gud för oss närmare honom på olika sätt.
För mig var det de här djuren.
Jag var kanske värdig hans kärlek.
En jamande katt vid dina fötter som ser upp mot dig-
- är livet som ler mot dig.
Det är ögonblick som påminner oss om att glädjas över att vi lever.
Översättning: Louise Hjorth